Máz, imázs és hagymáz 
Tillmann József Atttila

“Olyan korban élünk, amelyben magasan kvalifikált individuumok ezrei elõször vesznek részt hivatásszerûen a közgondolkodás alakításában, hogy manipulálják, kizsákmányolják és ellenõrizzék azt.”- írja elsõ könyvében McLuhan. A médiumelmélet klasszikusának az ötvenes évek elején megjelent elemzése mit sem vesztett idõszerûségébõl. Mi több, tájainkon a közelmúlt történései különösen aktuálissá teszik gondolatait. A korábbi évtizedek korlátolt agitpropjának múltával most értünk a közgondolkodás magasan kvalifikált szakmunkások által végzett eltérítésének korába. Ennek elsõ hullámában a külföldi fejlesztésû kereskedelmi marketing mosta alá széles körben az ítélõképességet. A máshol sem sikertelen eljárások a naív és tapasztalatlan népesség körében elképesztõ eredményekre vezettek: Például egy elnyerhetõ autó igéretét, és annak jelképes kulcsát terjesztõ folyóirat-beetetési kampány nyomán, a betûre éhes, “olvasó nép” körébõl százezrek fizettek elõ a digesztált színességre. 
A késõbbiekben már magyar szakemberek honosították és fejlesztették tovább a megtévesztés bevált módozatait. És nemcsak a versenyszférában.  Így aztán az utóbbi évtizedben az egy fõre esõ, hamisítatlan hazai hagymáz termelése folyvást emelkedett. Mi több, a legdinamikusabban emelkedõ ágazattá vált. Nem pusztán a nyilvánosan elhangzó, közszemlére szánt marhaságok hallatása vált gyakorivá. A jelenség nem korlátozódik a butaság emelkedett színekkel történõ ecsetelésére, a korlátoltságot kultiváló kereskedelmi megtévesztés technikáinak terjedésére. A legerõteljesebben éppen azon a területen mutatkozik, amelyen a leghathatósabb ellenállásnak kellene érvényesülnie: a közszolgálatban.
Nem egyszerûen arról van szó, hogy közszolgálati médiumokban meghatározóvá vált a fideszes fénymáz, a kisgazda kvalitás és a miépes minõség. Bár ennek hatása sem elhanyagolható, kivált, hogy mindez közszolgálatként történik. Aligha van ui. hazánkon kívül olyan (nyugati) keresztény kultúrájú ország, melynek lakóit a hét hetedik napjának reggelénVasárnapi Újság-jellegû uszító butítással indítaná útjára a közszolgálati rádió. Szintúgy elképzelhetetlen, hogy az ilyen “evangélium” különféle vizuális változatai - mint amilyen például “A hét” - tûnjenek fel egy európai köztelevízióban, miként az mostanában nálunk történik. 
Ám a médiumegyensúly helyreállításának elbeszélése mellett zajló, és a hírlapok lenyúlására is kiterjedõ “értékteremtõ” tevékenység a lebutítási láncolatnak csak egyik eleme. A magasan kvalifikált fiatalok törekvése túlmegy a közszolgálati médiumok megszállásán. Szándékuk átfogónak, mi több programszerûnek tûnik: céljuk ugyanis - amint azt saját, belsõ elemzõjük, Tölgyessy Péter megállapítja - az, hogy “ a legsúlyosabb társadalompolitikai kérdések lehetôleg ne váljanak a közbeszéd témájává”. A kormányzati reklámüzemág szólamai és képei ennek jegyében készülnek. A közfigyelemnek a súlyos kérdésekrõl történõ eltérítése többlépcsõs, komplex tevékenység. Megkívánja a közbeszédben elhallgatott kérdések nyomán keletkezett ürességnek töltelékanyagokkal történõ kitöltését. Azaz a jelentõsnek jelentéktelenné tevését, a jelentéktelennek pedig “történelmivé” történõ feltupírozását, a semmiségek eseményként bemutatott sokasítását. Ezért esik minden napra - ökumenikus öntömjén és ökörsütés mellett - egy-egy történelmi tapétaragasztás. Így készülnek sorozatgyártásban a különféle lepellengetések, és más korszakos események. Ezért esik minden hétre két korszakváltás és “nemzetpolitikai” kinyilatkoztatás. Mûködik a mahíres iparág, alakul a imázs... 
Bár a hagymáz széthintésében derakasan fáradoznak a józan paraszti észtõl is többnyire független kisgazdák, ám kétségkívül fiatalabb koalíciós kollégáiké az oroszlánrész. Mert míg elõbbiek anyanyelvükként beszélik, utóbbiak céltudatosan sajátították el és felkészülten ûzik. Nemcsak tanulták terjesztésének technikáit, hanem elmélyültek hazai hagyományában: hallgatnak a harmincas évek óta hibernált agyakra, a világszövetségi vajákosokra, és a Minden Határon Túli magyarokra.
A folyamat példátlan az európai palettán, de sajátos elõzményei értelmezhetõvé teszik. Fõként annak folyománya, hogy a korábbi, anarchisztikus vonásoktól sem ment, liberális politikusok, választási kudarcuk nyomán azonnali arculatváltás mellett döntöttek. Az egykori fiatal demokraták úgy vélték, hogy a hatalom megszerzése érdekében minden megtehetõ, “bármi elmegy”. Ám a homlok mögötti állományt átállítani korántsem olyan könnyû, mint egy homlokzatot átfesteni vagy egy pártprogramot átpingálni. Az önmegmásítás kísérleteit a pszichiáterek önhamisításként írják le, és következményeit súlyosnak ítélik, mert az önátfestés kikezdi a személyiség egységét. A mai magyar közéletben ennek a neurózisnak a hatása egyre erõteljesebben megmutatkozik. A fiatal önátfestõk pártjának vezetõi most már maguk is elhiszik, amit  “jobbra át!”-juk nyomán a fogalmazóik a szájukba adnak -- és ezzel arányosan veszítik el józan ítélõképességüket is.
Ilyen körülmények közepette nem árt arra emlékeztetni, hogy a politika, a nemzet érdekében végzett közszolgálat, nem utolsó sorban a közmegegyzés megteremtésének a mûvészete. Továbbá arra, hogy a hagymáz elhatalmasodását idõvel mindig kijózanodás követi. Amikor is kiderül, milyen árat kellett fizetni érte. 

---------
A szerzõ egyetemi docens, médiumelméletet tanit